Buda Ferenc

1956 - töredékek

Arany ősz, szüret ideje. Must illat,
darazsak dongnak. Szív, lélek tavasza
az őszben. Fiam, unokám lehetne…
Sortűz. Lánckerekek csörömpölése.
Arany ősz, arany. Must-illat. Talpak
pora, levelek ragyogása. Füst, vér.
Torkolattüzek. „Ha mégegyszer azt
üzeni…” Kimetszett közepű lobogón
át az égre: ”…hogy rabok rabok tovább…” –
tízezreken végigmorajlik. Must-illat.
Sortűz. Vérszag. Fiam, unokám lehetne
az a fiatalember… Lágy őszi táj.
Tankágyúk erekciója. Must pezsdül,
vasabroncs pattan. Egy vaskapuszárny
dörrenve becsukódik. Tűz, vas. Tűz,
vas. Akár az unokám lehetne,
aki voltam… Légy zizzen, darazsak
dongnak. Sortűz. Vérszag. Télszag.
Zárcsattanás. Kulcsok csikordulása.
Száz évig tartó negyedik évszak. El-
falazva. Befalazva.  Szél rohamoz, 
kimetszett közepű lobogót szaggat.
Ifjak valánk. Fiatal voltam.

Buda Ferenc

Pesten esik a hó

Pesten esik a hó
Keringve kavarogva
A Dunán a habokra
Lelkük-vesztett romokra
Kivert ablakszemekre
Kékszájú emberekre
Csepelre és a Gyárra
A moccanatlan Várra
Tépett szélű sebeken
Dacoló üzemeken
Aszfaltra száradt véren
Megül halottfehéren
Hordja a szél a földőn
Viszi a szél az égen
Pesten esik a hó
Nyílt sebre friss kötésnek
Pest talpig hófehérben

Buda Ferenc

Tizenöt-húszéves halottak

Kiontott véreim!
Támadó tűz voltunk,
hűs halottak lettünk.
Hajnalló hitünkről
fegyverfogó kézzel
tanúságot tettünk.
	Gyermeki karunkba
	ereje gyülemlett
	forró férfikornak,
	csillagos oldalú,
	tűzokádó tankok
	felnőtté tiportak.
		Golyóverte testünk 
		lankadó lankái
		holt anyaggá hűlnek,
		gránátot markoló,
		kimarjult karjaink
		jéggé merevülnek.
			Sebeink nyitottak,
			nyirkos kövön fekszünk,
			mostmár nem verekszünk.
			Égő, túlvilági
			benzines palackok
			lángjánál melegszünk.

Buda Ferenc

Rend

Hazánk zúzott szívén a vér
hűlő patakban omlik, alvad.
Rőtcsillagos, komor, kövér
tankok teremtenek nyugalmat.

Törik a csend, szilánkja pattan,
füstölve száll a pillanatban.

Húsunk emésztő gyilkos hordák
minden erőnket megrabolták.

Kezünkben fegyver, s jóremény
csak halottaink hűlt szemén.

Minket meggyaláztak, megöltek,
hernyótalpak halomra törtek,
töltött ágyúcsövekkel vártak,
tízszeres vasgyűrűbe zártak,
bombáztak, lőttek, aprítottak,
fegyvert letenni szólítottak
hazug szavakkal, fenyegetve,
hivatkozván békére, rendre

de nekünk nem kell semmi rend,
ha tűz s terror teremti meg,
minékünk nem kell jóbarátság,
ha ágyúszóval magyarázzák,
minket nem győz meg érv, sem eszme
bombázva és szuronyt szegezve!

A véres, megfeszített Béke
lenéz a fegyverek csövére.

Hazánk zúzott szívén a vér
görcsös, sajgó csomókba alvad.
Rőtcsillagos, komor, kövér
tankok teremtenek nyugalmat.

Csoóri Sándor

Emlékezés 1956 novemberére

Ősz volt, ősz, napok, hetek,
vagy talán évek óta: karhatalmista ősz.
Szél igazoltatott minden hazátlanul
kószáló falevelet az utcasarkon,
minden rohamsisakos gesztenyét.
És szél igazoltatott engemet is.
Vékony, tavaszi felöltőben
dideregtem a Boráros tér közelében,
mint dércsípte,
pokrócos menekülők a határsávban.
Fegyver nem volt nálam,
zászló se,
kés se,
árulkodó szobor-töredék se,
de a Mária Terézia laktanya előtt
kivégzett forradalmárok
nevét és arcát
ott rejtegettem a bőröm alatt.
Csak rám kellett volna valakinek
ordítani a magasból: állj! ki vagy?
s miféle gyászos röpcédulákkal
járkálsz a romos városban ide-oda?
Talán még egy rám szegezett
mesterlövész-ujj is elég lett volna.
Elég, elég s én rögtön bevallom,
hogy a vértanú-ország
minden körözött halottjára
hasonlítok,
s hiába indulok el
észak felé vagy dél felé:
nincs kiút magamból.
Nincs, nincs semerre,
hisz még a versekben is
maszatos tankok és szétzüllesztett,
rühes rózsakertek állják el utamat.

A szélben mintha celofán-szárnyak
recsegtek volna
s bakancsok alatt szétroppanó
zsilettpengék.

Ki felejtett el akkor
rám kiáltani ott az őszben?
Ki mulasztotta el közelebb hozni hozzám
megjósolt halálomat?

Döbrentei Kornél

Tartsd meg a sziklát
                               A Pesti Srácok emlékére

Termékeny idődből végleg kifutsz,
marasszon az, amellyel elűzni akarnak,
rettentsd vissza hulltában a sziklát, öngörgető magyar Sziszifusz,
tartsad meg mozdíthatatlan alapnak,
mert benned bizonyosságot álmodik az Isten,
megébred, s ha látja, nincs, véli: sehol sincsen
– ó, ez az Ararát – szegény
Isten-remény ?!

Olyan kő ez, sorshoz csikorítva lobban,
és akkor lendíts elveszejtőidre gyehenna-tüzet,
olyan iramban, ahogy a szíved dobban,
és viszolyogj attól, aki baljós tenyérrel kifizet.

Sátán és a Teremtő egy sima arcban igazul:
az Istent feleljed válaszul,
és azt is, a bűnhődésből már elég,
a Keresztfa is elüszkül, de hamuval győzi még,
csordulásig urnákba, fejünkre visszahullva
ki az, aki a velünk történtekért vezekelni mászna-csúszna?

Az Ige a testből kilépett,
sebünk elidegenítve mások zsebévé méllyedt.
A fölfele is csak úgy, ha bitón?
S ha valaki fényességesen, méltón
mégis, csak azért is fölér,
mennylépő lábát lerángatni van kötél?

Hol az önérzet?
Régi torlaszokon, hej, de kivérzett;
betonszarkofágba aszalt a jövő,
és nincsen felszedni már utcakő?
amelyről fölmagaslik egy-egy szabadság-suhanc,
lélekzet-neszük, mint mikor Te angyal, a csöndön átsuhansz;
romolhatatlanok, testük gondolatokból s balzsamos illatokból épített,
roncsolhatatlan szépség, múlhatatlanabb, mint szent Bernadett,
úgy terebélyülnek ki a sivár időből, mint az akácok,
a Pesti Srácok,
és hogy voltak, mindent megtelít, szétfeszít,
de nem úgy, miként az üresség a lék széleit –!

A zászlók petyhüdten darvadoznak, a glóriás lyukon át
hiába süvít, ritkán érezzük a megtisztulás huzatát,
magyarok, országon innen és túllakók,
már a temetők sem hadrafoghatók?
Még a halottak napi sírok is elföldelhetetlen, kitüremkedő bűnök,
téli túlélésre vágyó, lánghegyű, gyertyatüskés sünök,
mert belül is eltemettétek
sorsát, játszótéri sírját a szabadság megannyi gyermekének,
már nem számít, hova úsztak a kis kopjafák;
egyszer a lelkiismerethiányt is karóba húzhatják,
világra sem jöhetnek az új hősök, egy országmegtartó béke nagyjai,
foganásuk helyén mégis megeredt a jelszó: zabálj, fogyasztani!
hiába szerelem, ima, hit, mely erősebb volt, mint akár
tíz orosz tankhadosztály.
De a barikád: Magyar Golgota, fia,
legyőzőtt téged Krasznaja armija.
Ó, hogyan égtek azok a harckocsi roncsok, de fáj máig,
hogy a zsírosarcú pecsenyesütők képe minduntalan felviláglik.

Vajon miért engeded,
elvegyék, meghamisítsák egyetlen megtartó ünneped,
miért, hogy végre kiszabadulva,
vágtákra széles mezők helyett folyvást rabomobilba,
miért, hogy nem pengethetsz napsugarak felhúrozta gitárt,
kezed mindig ökölben, karod sosem ölelésre kitárt,
miért, hogy léted nem bevallható szent kaland, de börtönhipis,
örök motozás, mi kell, ne csak ébredj, hidd is,
maradt erő, majd mozdulnak nemzedékek,
termékenyítő elszántsággal, mint a szántóföldi munkagépek,
kétségeden emeljen felül a kondulásig megérlelt,
a legcsekélyebb, mégis tán a legnagyobb történelmi elégtételt
Nándorfehérvár óta messzehangzó, 

Dutka Ákos 

Ember és magyar

Ady kérdezte sorsa éjjelén:
Lehet-e az ember, ember és magyar?
Feleltek ti bátor, szent fiúk
Lássuk: a Világ most vélünk mit akar?
Vagyunk egy szálig elszánt emberek,
Kiket tiporni tovább nem lehet
Ha kell még én is veletek halok,
Ha engedtek Ti szent fiatalok.
Öt nap, s öt véres, szörnyű éjszaka
A csillagokba írta szentelt nevetek,
Köszönöm nektek drága, szent fiúk,
hogy visszaadtátok a csüggedő hitet,
S a barrikádok hunyó szent sugarainál
Adynak kiáltsuk szabadon ma már
Mit az ég falára vérrel írtatok Emberek vagyunk, újra magyarok.

Faludy György

1956, te csillag

		A terrible beauty is born.
					Yeats
Másnap, szerdán reggel: por, ágyúszó
és szenvedés; mégis, mikor átvágtam
a Hősök terén, mosolyognom kellett,
mert nem állt szobor többé a csizmában; –

csütörtök: lázrózsák mindenki arcán.
Földváry már kedd este elesett
a Rókus előtt. Szemközt, az iskola
padlásán felfegyverzett gyerekek; –

péntek: még több vér, tankok a Ligetnél.
Az ütegek torkolattüzeit
nézem éjjel és borzongok: a szörnyű
szépség most nálunk is megszületik; –

hat nap: a kénezett arcú halottak
apró csokorral mellükön, a járdán
(Köztársaság tér) röplapok, szorongás,
szemem előtt kis, tétova szivárvány; –

ölelkezés az Írószövetségben:
csomagolnak és indulnak haza;
feltépett sínek, utcák és fölöttünk
a szabadság liliom-illata; –

ezerhétszázhárom, nyolcszáznegyvennyolc,
és ötvenhat: egyszer minden száz évben
talpra állunk kínzóink ellen. Bármi
következik, boldogság, hogy megértem; –

és újra péntek: a Dunánál állunk,
a nap áttör ködön, füstön. Talán
sikerül minden s az alkonyat bíbor
brokátja Zsuzska lenszőke haján;–

és szombat: hajnalban csupa reménység,
de estefelé: nyakunkon a kés.
A keleti szemhatár mögött mocskos
felhők, nyugatról álszent röfögés; –

mentünk a kétszázezerrel: nem bírok
újabb börtönt, s ha nem is jött velem:
Árpád óta bennem lakik az ország,
minden völgyét meg dombját ösmerem; –

a Bach-huszárok tankban tértek vissza:
eddig sem ápolt, s ha más föld takar,
mit számít az? és mit, hogy fiam majd
Dad-nek szólít és nem lesz már magyar?

Mit elvesztek, ötven vagy száz év múltán
az ifjúságtól mind visszakapom,
és otthon, a sötét előszobákban
kabátom még ott lóg a fogason –

ezerkilencszázötvenhat, nem emlék,
nem múlt vagy nékem, nem történelem,
de húsom-vérem, lényem egy darabja,
szívem, gerincem – kijöttél velem

az irgalmatlan mindenségbe, hol a
Semmi vize zubog a híd alatt
és korlát nincs sehol sem – életemnek
te adtál értelmet, vad álmokat

éjjelre és kedvet a szenvedéshez
s az örömhöz; te fogtál mindig kézen,
ha botladoztam; hányszor ihlettél meg,
s nem engedted, hogy kifulladjak vénen; –

ezerkilencszázötvenhat, te csillag,
oly könnyű volt a nehéz út veled!
Nagyon soká sütöttél ősz hajamra,
ragyogj, ragyogj, ragyogj sírom felett.

Fodor József 

Viharban

Két napja vetődöm, mint szélben a tört falevél 
S vihar bábja, s mint ki oly gyönge, hogy v már alig él.
Kint csörögnek a puskák, s mélyhangú ágyúk morganak,
S a poros földre piros vért szórnak 
a zord hadak.

Véres az ősz, de az ember vad színe még
véresebb, Seb földön, fán, testen, és harca-tört szíven
csupa seb. Egy nagy fájásban élek, s körül száz
rém és dühök, Fenn az égben dübörg a lég, s lenn
dübörg a rög.
Kinn az erdőn hullás, csend és ősz –
s benn a halál. Két vég közt verdes a lélek, szegény,
a szív megáll. Az életünket vad-vad gyom verte, ó
vad bűnsereg. S mint zord ítélet, vak bíró, most szólnak a
fegyverek. ...
O ember, ki jót vársz még, s nagyot akarsz,
s mást, szépet itt, Okulj e vérből s engeszteld, gyógyítsd e
ma sebeit. Ó, jobb vezér s cél: s mit remélt, hitt
jobb holnap ad! – Békült legyen végre s boldog e vérző
nép és szabad.

Gazdag Erzsi

Ifjúság, te vagy csillagunk
		Október 23. emlékére

Mondd, meddig él, ki soká élhet? 
Pár évtized az élete. 
Tesz-vesz, nyüglődik, forgolódik 
S lejár, mint óra kereke.

Hallgass, te szent, tüzes igékre! 
Fejed felett a csillagok. 
Itt börtönödnek bársony éje. 
Lámpásod odafent ragyog..

Lámpásod: e szó Szabadság! 
S ez a szó a te csillagod, 
Verembe lépsz, sírod gödrébe, 
Ha lámpásodat elhagyod.

Ó szabadság! Teérted halni! 
Ha élni nem lehet veled! 
Hagyd börtönöd, s szaladj az égre! 
S örökké tart majd életed.

Ez volt a hited, a szent, a nagy eszme, 
Te sokat vádolt ifjúság. 
Ezért nyílott ki meleg véred, 
Mint frissen bomló rózsaág.

Fent lobogsz már a csillagokban 
S örök fényeddel üzened: 
Örökké él a hősök népe, 
Örökké él majd nemzeted.

Hudy Ferenc

Októberi március

Láng ilyen magasra még nem csapott
ezernyolcszáznegyvennyolc óta;
kenyérféltés hajszolta kényszer,
a szabadságvágy friss szele csiholta.

Amit széttiportak Világosnál,
miről azóta egyre beszéltek,
de ígéretbe szőtt fondorlattal
nap-nap után becsapták a népet.

A nép korbácsot font nyomorából.
Szélesre tárta vágya kapuit.
Szavát az ég és pokol visszhangozza:
nem farkas falja itt a fiait!

Tetteinknek jaj többé nem gátja.
Zászlót bontottak piros-fehér-zöldet.
Szíveddel együtt emeld magasra
és takard be vele ezt a véres földet.

Jáger László

A lyukas zászló

Nem tépett rongydarab, még csak nem is szakadt 
vágta kés és olló, mi kezünkbe akadt 
a fényes selyemből azt a gyűlölt jelet 
elégetve vele mindazt, amit jelent 

Október vége volt, tündöklő szép napok 
de jöttek novemberek, velük az árulók 
a jeltelen sírok hősöket rejtenek 
kivégeztek riadt, még csak gyermekeket 

Nyálból, szolgaságból épült egy palota 
hazugság ajtaja, hazugság ablaka 
lakta a gyávaság, hű lakájok sora 
midőn összeomlott, egy sem volt alatta 

és új hatalom nőtt, rothadó gyökere 
butaság, hitványság ősi szövevénye 
a nép nevében szól, csak magára gondol 
nincs hová bujdosnánk e megromlott honból 

Pongrátz Ödön halott, sok ávós itt maradt 
él a zsarnokságról illyési gondolat 
csinosítjuk szívünk, várván remélt jelet 
mikor majd október szabadságot jelent.

Jobbágy Károly 

Rádió mellett

Rólunk beszélnek minden nyelven 
sikong az éter és csodál: 
„Dávid harcol Góliát ellen.”

Népmilliók aggódva nézik, 
hányan indulnak halni még? 
S küldi a nép ifjú vitézit. 

Fiatalok, még alig éltek 
s füttyőngő golyók hangja közt 
támadnak neki a pribéknek. 

Nem akartunk híresek lenni, 
ilyen áron meg semmiképp, 
hisz' bánatunk már végtelennyi, 

de nekünk mindig az jutott, 
hogy a világ minket csodáljon 
s fiaink kapják a golyót: 

Kint ágyú szól, gyors lövés pattan, 
a falról Petőfi figyel, 
ahogy járkálok egymagamban. 

Így járkált ő is átkozódva 
„Európa újra csendes...”
csak minket húz a sors karóba, 

csak minket öl száz év után is 
ugyanaz, aki hajdan ölt; 
hogy hányan hullunk? - sose számít. 
M á s o k csodálják bátorságunk 
mi meg naponta meghalunk, 
dzsida, s golyó veri át hátunk, 

de megmutatjuk a világnak, 
hogy mikor mindenki lapul 
s csak a rádiók kiabálnak, 

mint akinek már mindenképpen 
minden mindegy, hát Életet 
adunk Szabadságért cserébe. 

És ha a Sors minket így büntet, 
mert hogy tűrtünk tíz éven át, 
felmutatjuk véres fejünket, 

s tudjuk, hogy mindent megbocsát. 

Kányádi Sándor

Naplótöredék

1.
A fény, a fény
szuronyok hegyén villan.
Nem ilyen fényre vágytam én,
amilyen itt van.

A szél, a szél
katonaszaggal libben.
Ne fújd, ne fújd el őszi szél,
amit még hittem.

A vér, a vér
agyamban vadul lüktet.
Ó isten, isten, hogyha vagy,
segítsd meg véreinket.
		Kolozsvár, 1956. október 25. éjszaka

2.
A Duna mentén hernyótalpak
tiporják most a forradalmat;
véreim vére hull a hóra,
mért lőttél belém, Auróra?!
		Leningrád, 1956. nov. 11. 
		Astoria szálló

Kiss Dénes

Velünk, vagy ellenünk

Döntsd el, magyar, mondd ki a szót!
Itt visszalépni nem lehet!
Az ifjúság acél-szíve
A forróságtól megrepedt!-
Döntsd el, magyar, döntsd el, diák,
És fonjuk lánccá a kezünk!
Döntsd el, ki élsz itt e honban,
Velünk jössz-e? Vagy ellenünk?!

Ébredj, magyar! Ma aludni
Gyalázat! Vakondok-szerep!
Jöjj el közénk égő szívvel,
S emeld fel büszkén a fejed!

Birka fejjel gyávák járnak!
Napba-néző a mi szemünk!
Ne várj tovább! Ma határozz!
Velünk jössz-e? Vagy ellenünk?!

Felgyújtottuk a szíveinket,
Szemünkben villámfény lobog,
Hozzátok szólunk fásult falvak, 
Ébredő magyar városok!
Mi lettünk ma a vérkeringés,
Új indulókat ver szívünk.
Tudni akarjuk, még ma! Tudni!
Ki van velünk és ellenünk?!

Utódai a mártíroknak-
Mi döntsük el a holnapunk!
Bitófák nőnek virágok közt,
Ha nem merünk, ha hallgatunk!-
Kiégetik a lelkeinket,
Férgek marják az életünk!
Holnap késő már! Ma kiáltson!
Ki van velünk és ellenünk!! 

Nagy Gáspár

Láthatatlan kőre vésem...
						Kannás Alajos emlékének, 
						aki a forradalom után
						a Kormos kövek versciklusával őrizte
						'56 tiszta eszméit és oszthatatlanságát
Egy lengő
lyukas zászló
a később lelőtt ismeretlen
gyönyörű lány kezében...
és Pesten meg Budán
a golyó-csókolta vérző házfalak...
s ahogy – tán utolsónak –
átszöksz az osztrák hóesésbe
mert azok biztos fölkötnek
ha itt maradsz.

És a ruszkik – törökmód –
persze itt maradtak
hiába írtátok tankjukra:
... Пошли домой!
(és mondtátok is: pasli damoj!)
láttad mint terem véreidből
bőven gyáva hóhér
százszámra börtönpribék is
és ha kell: barbár karhatalom
csak azért hogy féltedben
te is meghajolj!

És aztán lett a túlélésre annyi érv
ki ittmaradt ki messzire futott
mert felejteni mindenhol lehet
bár a Világ velünk volt...mégis elbukott! 

. .. És közben lepergett annyi szürke év...
de nagynéha kimondtuk addig is: elég
míg ama fényes gyásznapon a nemzet újra
temethette hőseit s mártír miniszterelnökét.

Ajánlás és utóirat

Barátom ki már magad is halott vagy
de kormos köveidben régtől halhatatlan
engedd hogy egy láthatatlan írka-kőre véssem
miképp is szólanék most '56 ügyében:

tudva bár hogy szavaimnak nem lesz táboruk
de fájó árulások és zajló testvérháborúk
heveny idején kell kimondanom: cáfolhatatlanul
csak a hősöknek és mártíroknak van igazuk!

Nagy Gáspár

Söprik a reményt

Elesni hol? 
Elesni miben? 
Elesni a végtelen 
sima semmiben. 

Még bódítva süt, 
leszúr a Nap, 
mint mindig októberben: 
árnyékom keresztje mögé 
kerülök a földbe. 

Még napfény-horzsolás 
a bőrön, még tarkómra 
zuhog a sárga tagló: 
látszom már és játszok 
a képtelen keretben, 
hullámzok fönt és lent: 
egekben, tengerekben. 

Már nem a miénk az Óperenciás, 
elhullunk majd a 
tányérsapkás őszben, 
csak amit vérünk buzgása kiás, 
amit riadtan nyalnak 
föl az őzek, csak ez 
a csalitos sár marad: 
húzzuk magunkra földnek. 

De miket fogadok, Istenem! 
Hogy sáros karácsonyoddal 
szívemen is átlélegzem 
e halottas évet, 
az Orbis gyomra zúg: 
ez a Pokol-köri ének, 
hol Petrarca nincs jelen, 

Dante meg nyaral, 
végül tilos körökből 
lép elénk a dal: 

most már csak a gyönyörűek 
testben-lélekben se hűek 
a zokogó szépnevűek 
rajtam hűvöslő kezűek 
életemből-életűek 

maradnak és gyerekjézusokat 
szülnek maguknak Európa zsúfolt 
jászlaiba: mert tudják, amit nem 
tudnak a hűek, a hülyék, a nyűvek - 
tudják: fenyőtűk ügetnek szívem 
riadt hegyláncai felé, sejtik: 
sorsomban sír az elbukó jelen, 
méhük ezért táguló világegyetem: 
nem tűr varratokat, hogy szülne 
engem jövővé doppler-effektusok 
ritmikus csődjében, a tágulás 
csöndjében, betlehemi bölcsőjében 
ott, hol angyalságom hűlt helyén 
megint értem bőg néhány 
kiherélt szamár, legelvén közben 
az egyetlen fényes csillagot, mely 
gyertyaként ég rám vagy fénylik le 
rólam: söprik a reményt fölöttem, 
söprik a szalmát alólam és bár 
nem lehet könnyedén mosolyogva, 
meg fogcsikorgatva se lehet! 
De szüljön meg valaki azzá, aki voltam! 

Fölállni most? 
Fölállni hogyan? 
Fölállni... jajj! 
Boldogtalanul boldogan. 

Németh Emil 

Tankok éjjeli vonulása

Szférák zenéje nem szebb ennél,
S az éjszakában mily mesés!
Az álom, mit az alvás ígér, 
E zajhoz képest oly kevés.

A hunyászkodó páncélszörnyek 
Osonása valóra vált.
A mammutnyáj pásztorfiúcska
Terelgető szavára várt?

Dübörgés, rengés jelzi útját,
Hol nem rejtheti már búvás.
De messziről mégis olyan csak
Mint szégyenletes vinnyogás.

Vérünk tapadt a talpatokra.
Kísérje átok sorsotok.
Riasszon el más nép jogától
Örökre minden zsarnokot.

Zúgjon örökre zajotokban
A megáradt történelem. 
S avassa szentté mindörökre
Kicsiny, megkínzott nemzetem.

Petri György

Karácsony 1956

Huszonkettedikén egy pillanatig
(reggel háromnegyedhétkor), baljós gyerek,
Joszif és Jézus között,
tizenhárom éves vagyok. A karácsony
ekkor ünnep utoljára. Enni
van bőven: nagyanyám előtt a hiánygazdaság
– mint a Vörös-tenger: száraz lábbal és pulykával
kelt át. Ajándék is adódik, mármint nekem,
még monopolhelyzetben vagyok, egyetlen
unokatestvérem lány és még csak négyéves,
én pedig a család utolsó férfisarja
(akkor még). Borleves, hal – van itt minden,
ahhoz képest, hogy nemrég jöttünk fel az óvóhelyről,
ahol F. G. egy tárnélküli davajgitárral
hadonászott („Menjen innen, Gáborka – mondták neki –,
kell a nyakunkra hozni az oroszokat?”).
Gáborka (majd csak orgonanyílás előtt akasztják fel)
bejön kellemes ünnepeket kívánni,
éjféli mise nincs a kijárási tilalom miatt,
én a Capitalyt tanulmányozom – ezt kaptam,
kéz alatt szerezte a nagynéném, a játékboltok
kínálata még hiányos. Nagynéném
némileg búcsúzik is: távozni készül
via Jugoszlávia, de aztán a határnál nem várják be,
ezért tizenegynéhány évvel később
itthon kénytelen meghalni gerincrákban.
Capitalyt játszani senki nem tud,
az ostrom előttről maradt „Orion” rádiót
csavargatom, Londont, Amerikát
hallgatom, mint az anyám negyvennégyben,
csak hangosabban: már és még lehet.
A kívülről tudott karácsonyfadíszek
most úgy hatnak rám, mint sok évvel később
egy nő, akit sok éven át szerettem.
Reggel még meztélláb elturkálok a Capitaly
szelvényei közt, beszívom a fenyő- és gyertyaszagot,
behozok az udvari erkélyről egy tányér kocsonyát,
a nagyanyám már főz, citromot facsar,
kenyeret szel a kocsonyámhoz, pizsamában kuporgok
a hokedlin. Ünnepszag, alvásszag van.
Nagyapám köhécsel a cselédszobában,
fogpiszkálóvékony könyvelőtestét
egy roppant köhögés kiveti a dunyha alól,
anyám is ébred, megtelik a konyha
családtagokkal, s én, mint egy megfigyelő,
akit rossz helyen ejtettek le:
kicsi, idegen, kihűlt.

Simai Mihály

Költő, most kell szólanod!

Akit megöltek, nem beszélt:
úgy vádolt vérrel, hallgatag...
Akit temettek, sem beszélt:
némán pörölt a föld alatt..

Akit fölhoztak, sem beszélt:
igazát kérte szótalan,
és annyi bosszút rá, ahány
elporladt, széthullt csontja van!

... beszéltek még a bűnösök.
Dölyfölt néhány akasztató...
Mint bűzös gödrök szennyvize,
fröccsent felénk a locska szó.

A hárombetűs iszonyat
veszetten osztott kínt, halált.
Egy bilincs volt a föld, az ég –
és Magyarország mégis talpraállt!

Vér... vér.. vér... vér... vér... mennyi vér!
Halott... halott.. jaj, mennyi is?!
Magyar? – nem áruló, aki
ekkora eskünek se hisz!

Szent, véres eskü! Piros az
írás és piros a pecsét.
Egy nemzet szíve lükteti
mindenre elszánt szövegét:

„Egy akarat van: a miénk!
Egy hatalom van: mi magunk!
Egy életünk van, és ha kell,
szabad hazánkért százszor meghalunk!”

Szabadság, – büszke üstökös,
magyar egünkön ritka fény!
Te szent, te százszor álmodott,
ezerszer áldott tünemény!

Maradj örökre csillagunk!
Égbolton, szívben úgy ragyogj,
hogy a „magyar” szón mindenek
értsék ezt: „Független vagyok!”

Költő! Most kell szólanod!
Szavak izgatják nyelvedet.
Zengj hát, harsogj hát költemény,
megöltek és élők helyett!

Van már Igazság! Itt van, ím,
a sírból fényre fölhozott!
Óvjátok, őrizzétek őt,
az ő szavával szóljatok!

S Igazság, Hűség, Becsület
Hármas-szent sziklái alatt
tornyozd újjá az életet,
teremtő, bátor akarat! 

Somlyó György

Budapest, 1956. karácsony

Kő-torlaszok között, széttiport hó sarában
kapkodjuk, ami van, német húst, dán tejet,
egymást szídjuk, ha már mást szídni nem lehet,
senki se tudja, hol, mikor és hányadán van:

Európa közepén? vagy Hátsó-Indiában?
Eszünk, alszunk, iszunk, akinek van, meleg
ágyba is bújhatik, amellé, kit szeret,
s éjes éjszaka van már esténél korábban.

Egy város tíz után szobája ablakából
úgy bámulja merő szemmel a holdvilág
ezüst gyertyáival díszített éjszakát –

mint szegény kisgyerek, ki az ablakon át
nézi, vacogva a fagytól s vágyakozástól,
a gazdagok csodás, meleg karácsonyát.

Szabó Lőrinc

Meglepetések

I. 
Gyanútlan vers október 15-én
Szájon csókol a pillanat,
másik kést üt a szivedig,
a harmadik halk telehold,
szív rózsája a negyedik,
van tömör-édes, mint a méz,
van lángvető csipkebokor,
van, mely egy elnémúlt világ,
van, mely kurjongat, mint a bor,

van, melyet észre sem veszünk,
hallhatatlan, sóvár zene,
van mindenüttjelenvaló,
van szétvivő mindenfele,
ez tűz, mely Földet nyal körűl,
az egy katicát tapos el,
van gyermekkorba kérdező,
van, mely Afrikából felel,

van, melyben villájával az
ördög felszúr a föld alól,
van atomgáz, bombahalál —
s van legvégső csömör, mely oly
bambán, szeliden néz, olyan
öklendtetőn és kedvesen,
mint kifliből a svábbogár,
mint kolbászból a birkaszem.

II.
Egy hét múlva
Rá egy hét: pár óra alatt
felnyüzsgött az országnyi Boly:
a dermedt Dávid talpraállt
s ledőlt a Góliát-szobor.
Sipkákra bimbó nyílt! magyar!
Parittya benzint röpitett.
„Hacaca!” –  szólt a rádió.
Éheztük a becsületet.

Szabadság, itt hordozta hős
zászlaidat az ifjuság!
S a sírt, melyből nép lép ki, már
ámúlva nézte a világ.
Tíz nap szabadság? Tizenegy!
Csók, szívre, minden pillanat!
És nem volt többé szégyen az,
hogy a magyar nép fia vagy.

Tíz nap szabadság? Tizenegy!
Terv forrt; gyúlt, égett minden agy.
Lombikban feszűlt a jövőnk.
S temettük a halottakat.
Ablakunk mind fény, gyertyaláng!
Aztán már settengő gyanuk.
Még egy éj. S Budapest köré
vashernyók gyűrűje szorúlt.

III.
December közepe
Aztán jajdúlt a hajnal és
reggelre ránkvirradt az est.
A Tízezertalpú tiport
s tótágast táncolt a Groteszk:
Ambrus WC-ről, vizavi
akna jött és ágyúgolyó, – 
ágy mellől szekrény s fal kiment!
,,Gimbelem”, szólt a rádió.

És Valami tanácskozott
és aztán Ugyanaz, megint,
és züllött, körben, minden a
Föld züllött szokása szerint;
s a talpak jártak. Nem tudom,
már nem tudom, hogy volt s mi lett
Már nem tudom. De teltek a
napok s az évhosszú hetek:

hallottuk, Ausztriába hogy
húzták a deportált Dunát
s gyárakban ma is puskatűz
ajánlotta a hacacát…
De csak szájon csókol a perc
s jó remény némítja a jajt:
Nem! Rabok tovább nem leszünk!
És: Isten áldd meg a magyart!

Szőcs Géza

Ballada Falábú Jancsiról

Ez itt Falábú Jancsi balladája, nem az én balladám,
halljátok, édes kismamák a téren, s te dörzsölt nagy vagány,
s ti mind, gyanútlan erre járó népek: kiről e nóta szól,
ő volt ám itt kemény legény a téren – Falábú Jancsi volt.

Falábú Jancsi volt.

Vörös kísértet járta át a placcot, s bár lopva jött, de mindenek felett.
Rossz sors várt szegény földszintes hazánkra:
durva kommancsok tartománya lett.
Ta-tarto, tarto, tartománya lett.

Hja-ja,
kísértet járta át meg át a földrészt,
mely Európa névre hallgatott,
s egy híres vers tömör szavával szólva:
bebádogoztak minden ablakot.

Bebá-
bebá-
bizony bebádogoztak
a börtönőrök minden ablakot.
Trilla-la, tralla-la.
S hogy bádoggal lett befedve az ég,
bizony fegyvert ragadtak
Falábú Jancsiék!
Ejhaj, Falábú Jancsiék.

Sikoltoztak a nők a bolti sorban:
János, ne hozza ránk a frászt –
mert jött Falábú, mordállyal kezében,
hát ahogy kinéz egy kísértetvadász,
úgy jött Falábú, száján vad mosollyal.
Trilla, tralla, trallalla,
János, ne hozza ránk a frászt.

Jött a kísértet, ámde mindhiába.
Jancsiék bezárták őt
egy föl nem bontható végrendeletbe
vagy micsodába,
rázártak egy pecsétes levelet.
És visszaküldték őt a feladóhoz.

Talán a Vörös térre ment az ajánlott küldemény,
esetleg máshova,
de nem jött vissza,
s lehet, nem is jő vissza többé,
lehet, nem is jő vissza már soha.

Ám amíg dulakodtak, a kísértet megharapta Jancsit.
Megha-
megha-
megharapta, haj…
s így vadászat közben érte őt halála.
Érte csak ez a kis dalocsk’ a hála.

Hát ez volt Falábú Jancsi balladája.

Tamási Lajos

Piros a vér a pesti utcán 

Megyünk, valami láthatatlan
áramlás szívünket befutja,
akadozva száll még az ének, 
de már mienk a pesti utca. 

Nincs már teendő: ez maradt, 
csak ez maradt már menedékül, 
valami szálló ragyogás kél,
valami szent lobogás készül.

Zászlóink föl, újjongva csapnak, 
kiborulnak a széles útra, 
selyem-színei kidagadnak:
ismét mienk a pesti utca!

Ismét mienk a bátor ének,
parancsolatlan tiszta szívvel,
s a fegyverek szemünkbe néznek:
kire lövetsz, belügyminiszter?

Piros a vér a pesti utcán, 
munkások, ifjak vére ez,
piros a vér a pesti utcán,
belügyminiszter, kit lövetsz?

Kire lövettek összebújva ti, 
megbukott miniszterek? 
Sem az ÁVH, sem a tankok 
titeket meg nem mentenek. 

S a nép nevében, aki fegyvert
vertél szívünkre, merre futsz,
véres volt a kezed már régen 
Gerő Ernő, csak ölni tudsz?

...Piros a vér a pesti utcán. 
Eső esik és elveri,
mossa a vért, de megmaradnak
a pesti utca kövein.

Piros a vér a pesti utcán, 
munkások - ifjak vére folyt,
- a háromszín-lobogók mellé
tegyetek ki gyászlobogót.

A háromszín-lobogó mellé
tegyetek három esküvést:
sírásból egynek tiszta könnyet,
s a zsarnokság gyűlöletét,

s fogadalmat: te kicsi ország,
el ne felejtse, aki él,
hogy úgy született a szabadság,
hogy pesti utcán hullt a vér.

Tűz Tamás 

Megfútták a harsonákat

Megfútták a harsonákat!
Nem kívülről, de belül.
Csodálkozhat is a század,
hogy e nép mily emberül
víjja félelmes csatáját
s poklok ellen törni kész.
Nagyra akkor nő, ha vágják
s mérhetetlenül vitéz.

Jerikói fallal zártak
körül minket a gazok.
Szívünk, szánk hiába lázadt,
senki sem oltalmazott.
Kardhoz kellett nyúlni bátran,
mert a szó már nem segít,
Élet sarjad a halálban
s nyer, ki mindent elveszít.

Mint az elszánt apró vad ha 
a farkassal ölre megy,
úgy elbámult most a csalfa
tűzokádó szörnyeteg.
Lenne bár maga a sárkány,
volna hétezer feje,
vissza akkor se hátrálnánk,
harcba mennénk ellene.

Mint az eb, ha gyáván iszkol
s félelmében fölvonít,
hőssé serdült fiainktól
futnak most a harckocsik.
Fújjuk egyre harsonánkat!
Csak ledől a szörnyű fal
s szabad szóra termett szánk majd
diadalmas dalt rivall!

Utassy József

Október

Rothadt rózsák a kertben, 
deresen, megdermedten, 
rothadt rózsák a kertben. 

Ősz fű leng, minden kihalt, vén, 
te pompázol csak, krizantém, 
ősz fű leng, minden kihalt, vén. 

Szél ama suhanc-sírokat 
ölelgesd, becézd, simogasd, 
s csókold, aki ott sírogat! 

Mert fakítja forradalmad 
fényét, ki hallgatván hallgat, 
fakítja forradalmad. 

Ünnepek ünnepe: tüntess, 
ha kell, hát bitangot büntess, 
tüntess, Október, tüntess! 

Weöres Sándor 

Majtény, Világos, stb. 

Végül angyal szállt le ránk,
bár a halál angyala volt is!
Ő illesztett fejünkre
tipró kerekek fekete mocska felett
arany-vörös koronát.
Elbutított nép, akire haragudni nem lehet,
járomba fogott baromként forogva
intézte pusztulásunk,
és fejünkön tündökölt a korona,
mit Leonidas viselt valaha.

S a hatalmas, erős, bölcs nyugati népek
nézték ahogy pórázra csavarták beleinket,
egy mondatuk elég lett volna
és meg nem szabadítottak minket,
se saját jövendőjüket.
Rájuk fekete angyal se száll:
mint egy fészek darazsat a mérges permet,
úgy fojtja meg őket a keleti szélben
a koronátlan, szégyenletes halál.